Kad sam kukuruz po Banatu brao
![](https://cdn.glassrpske.rs/slika/2008/05/750x500/20080514171435.jpg)
KRAJEM pedesetih i početkom šezdesetih godina prošlog vijeka, pričaju stariji, bile su gladne godine. Seljaci iz višegradskih sela snalazili su se da bi na posnoj brdskoj zemlji othranili brojnu čeljad.
Mnogi su "za živ dinar" išli u smolarenje, drugi su pravili, "tucali" kocku za popločavanje gradskih ulica i trgova, rabadžijali ili hodali po kiridžuluku u Srbiju prodajući luč i trampeći ga za žito. Sve je to bilo nedovoljno da se nahrane gladna usta.
Starina Boško Šimšić iz sela Stoca, kod Višegrada, priča o još jednom načinu kako se moglo zaraditi žito i obezbijediti hljeb za porodicu, skoro i za godinu dana.
- Upek'o zvizdan nad ravnicom, ravno k'o na tanjiru, nigdje hlada ni drveta, a mi u suknenim odijelima, košuljama od lana i konoplje koje deru kožu tumaramo između redova stabljika i beremo kukuruz. Vrsta duga od 400 do 600 metara, stabljike kukuruza suve, listovi oštri kao sablje pa bodu po licu i tijelu, deru i paraju ostavljajući masnice i krvave tragove - priča Boško, prisjećajući se kako je brao kukuruz u banatskim poljima.
Boško je prvi put 1959. godine sa još oko 300 seljaka iz sela sa teritorije višegradske i ruđanske opštine išao u berbu kukuruza u Kikindu.
- Sve to je organizovao Nikola Nešković iz Vardišta koji je sa zadrugom u Kikindi i drugim gradovima u Banatu dogovarao dolazak berača kukuruza. Najveća tura seljaka brojila je čak 400 duša - priča Boško.
On se prisjeća kako su berači ujutro u osam sati sjedali u "ćiru" na željezničkoj stanici u Dobrunu i stizali u Beograd, na Čukaricu u sedam sati ujutro. Onda presjedanje u voz širokog kolosijeka, koga su mnogi seljaci prvi put vidjeli, pa pravo u Kikindu.
- Tamo bi nas smjestili u štale ili kakve barake da spavamo na palačama, a onda ujutro u četiri sata na njivu. Odrede nam da uberemo dva hektara kukuruza za mjesec dana, pa ko može da izdrži nek radi. Mučenički je to posao bio - vajka se Boško.
Seljaci iz sela sa planina oko Višegrada i Rudog navikavali su se i na ravnicu, na težak život u banatskim njivama. Danju bi brali kukuruz, komišali ga, tovarili u traktore, a čim zasija mjesec nad ravnicom prihvatali su se srpova i žnjeli stabljike ili šašu, kako su je oni zvali. Trajalo je to do duboko u noć.
- U berbu kukuruza išle su i žene pa čak i starci od šezdeset godina. Kad bi neko zabušavao, na račun grupe, sljedovao bi ga klip kukuruza u glavu, pa je i on morao raditi. Najteže su bile noći. Legneš onako umoran, zaspiš kao klada, a u glavi ti se vrzmaju žuti klipovi kukuruza, šušti šaša, red nema kraja, pravi košmar. Ni u snu nismo imali mira - govori starina sa Stoca.
I kad mjesec dana prođe, gazda njive ili šef zadruge seljacima beračima nadnice isplaćuje u klipovima kukuruza, žutog zlata.
- Vrijedan berač je mogao za to vrijeme da zaradi od 10 do 12 metara kukuruza u klipu, to je oko 1,2 tone. Nakon vaganja kukuruz bi se traktorima prevozio na prvu željezničku stanicu i "kartirao" za Dobrun, Rudo, Višegrad - priča Šimšić.
Slomljeni berači bi vozom stizali do Dobruna pa pješice do svojih sela i brižne porodice, kojoj se nisu mogli javiti ni da li su živi. Za desetak dana stizao bi na željezničku stanicu i njihov kukuruz. Željezničari su ga istovarali pored pruge pa je prostor oko željezničke stanice bio prekriven hrpama žutog zlata.
- Onda smo mi dolazili na stanicu, vagali svaki svoj dio kukuruza, tovarili ga na volovske zaprege pa polako kući. Volovi su mogli da potegnu po pet metara žita, a ja sam cijeli dan probavio da bih na Stolac izvukao jednu turu. Kakva je samo radost u porodici bila kad je kukuruz stavljan u davno pripremljen salaš - govori stari berač.
Putešestvije sa kukuruzom se nije tu završavalo. Cijela porodica, pa čak i djeca, uveče bi zasjeli da krune kukuruz, odnosno da odvajaju zrno od kočanjike. Žito se onda stavljalo u ambare koji su imali pregrade za sve vrste žitarica.
- E, onda dolazi na red mljevenje kukuruznog zrna. Ponovo se tovari na konje ili volove pa do vodenica potočara u Razdolinama, a kad tamo presuši potok, onda u Kršanje na Rzav. I tu se čekalo na red, davao ujam vodeničaru. E, moje dijete, crni hljeb je to bio - klima glavom starina sa Stoca.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici i Twitter nalogu.