Седам величанствених инспирација Пабла Пикаса
![](https://cdn.glassrpske.rs/slika/2009/02/750x500/20090220181702.jpg)
"Жене су справе за изазивање патње", рекао је Пикасо још давне 1943. године својој љубавници Франсоа Жило. На почетку њихове везе која ће трајати девет година, 61-годишњи умјетник упозорио је своју 21-годишњу ученицу:
- За мене постоје само двије врсте жена: богиње и отирачи.
Од Рембранта и Гоје до Бонара и Стенлија Спенсера, сликари су били опсједнути лицима и тијелима својих жена и љубавница, чије актове и портрете су неуморно цртали. Aли нико није у свом умјетничком опусу тако снажно и бескомпромисно искористио жене свог живота као највећи умјетник 20. вијека - Пабло Пикасо, наводи британски "Телеграф".
Од седам најважнијих жена у Пикасовом животу, двије су извршиле самоубиство а исто толико их је полудјело. Једна је умрла природном смрћу након само четири године заједничког живота. И док је Пикасо љубависао са десетинама, можда и стотинама жена, и ниједна му, осим посљедње, вјероватно није значила ништа, свака од тих седам посебних жена имала је више него значајну улогу у Пикасовом умјетничком развоју.
Вјеран, великодушан и страствен онда кад му је то одговарало, Пикасо је исто тако могао бити изненађујуће суров према пријатељима, љубавницама или потпуним странцима. Ипак, он је исказивао истинску, често и болну страст према свакој од тих седам величанствених жена - страст коју је исказао у десетинама хиљада слика, цртежа и графика, у којима је желио не само да овјековјечи њихов изглед, већ и властита осјећања према њима.
Фернанда Оливије, прва велика љубав шпанског умјетника, коју је упознао 1904. године, није била неко кога је лако завести. Непоправљиво лијена и склона честом мијењању љубавника, али енергичног и независног духа, као умјетничком руком извајана црвенокоса Фернанда била је омиљен модел умјетника, нека врста "тренди" дјевојке мећу париском авангардом. Потпуно опсједнут њеном тромошћу и сметеношћу, Пикасо је напустио поетски романтизам такозваног ружичастог периода, и у стварању се препустио динамичности савременог Париза и трајним вриједностима медитеранске културе која га је у суштини провлачила цијелог живота. Са Фернандом Оливије је током 1906. године боравио у селу Госол у шпанским Пиринејима гдје је израдио безброј цртежа у којима је укомпоновао кубистичку традиционалну архитектуру села и Фернандин крепки и сензуални изглед. У то вријеме је настала и његова најутицајнија слика 20. вијека - Demoiselles d'Avignon (Госпођице из Aвињона).
И док је Пикасо радио на том уљу на платну, презнојавајући се у спарини свог студија на Монмартру, био је љут и љубоморан на Фернанду која је на неко вријеме отишла од њега. Ова емоционална бура била је узрок настанка серије његових радова који су раскинули са ренесансном идејом утврђене перспективе и промијенили ток западне умјетности.
A када га је Фернанда 1912. напустила и, у настојању да га направи љубоморним, отишла са безначајним италијанским сликаром, Пикасо је почео да се виђа са њеном блиском пријатељицом Евом Гуел, једном од седам величанствених жена о којој се најмање зна. Крхка и витка, Ева се појављује на само двије фотографије а њена личност је до данас готово потпуна непознаница. Пикасово вријеме проведено с њом поклапа се са кратким периодом синтетичког кубизма, у коме су елементи посматрања сједињени у полуапстрактне композиције, уз учесталу присутност колажа или текста. Иако Пикасо никада није сликао или цртао Еву, посветио јој је неколико својих слика, у које је уврстио ријечи "Ma Jolie" - "Љепотица моја" - и ријеч је о његовом најотворенијем умјетничком исказивању привржености према некој жени. Мада је био емоционално сломљен након што је Ева умрла од туберкулозе 1916. године, то га није спријечило да буде у љубавној вези са извјесном Габи Депејр.
Брак Пикаса са руском плесачицом Олгом Кокловом 1915. године подударио се са потпуним преокретом у стваралачком опусу - од апстракције која је мијењала свијет до релативно конзервативног неокласицизма. Суздржаност и спокојство присутни у портретима Коклове инспирисани су дјелима Жана Огиста Доминика Ингреа, великог сликара из 19. вијека.
Пошто Пикасов умјетнички немир није могао бити укроћен више од неколико часова, настојања друштвено активне Коклове да укроти сада богатог умјетника почела су да га гуше. И док се њихов однос распадао, а она све више губила везу са стварношћу, његови умјетнички изражаји Коклове и жена уопште одисали су са све више мржње, што се сводило на изврнуте приказе зуба, екстремитета и вагина.
Како су његова слава и богатство расли, Пикасо је постајао све увјеренији да може свакоме радити шта жели. Међутим, остао је са Кокловом због жеље за поштовањем буржоазије и са дубоко усађеном идејом пониклом из шпанске традиције, која каже да, ма колико муж био невјеран, он не напушта своју жену.
Пикасо је своју везу са тада 17-годишњом Мари-Терезом Валтер крио од Коклове чак осам година. Плавуша, спортског изгледа и енергичног духа, али потпуна незналица по питању умјетности, Мари-Тереза је овјековјечена у дјелима стапајућег, идиличног еротизма у којима можемо осјетити њено бесрамно уживање у властитој сензуалности и умјетниково потпуно задовољство у њеном приказивању.
Његова сљедећа велика муза била му је у погледу интелекта готово једнака - а ријеч је о умјетници и фотографкињи која је била дубоко у водама надреализма. Чим су се Дора и Мари-Тереза након неког времена видјеле у његовим студију, настала је свађа која се убрзо претворила у тучу двију жена, што је Пикасо касније описао као "једно од најдражих сјећања".
Дора Мар је била Пикасова дружбеница у вријеме његовог највећег политичког ангажмана, а трагови њеног унутрашњег немира видљиви су у Пикасовом умјетничком приказу агоније шпанског грађанског рата - ријеч је о чувеној слици "Жена која плаче". Дора Мар је фотографисала Пикаса док је радио на ремек-дјелу које знамо под именом "Герника", гдје је велики сликар "уврстио" и њен лик.
A када ју је Пикасо 1943. године напустио због много млађе Франсоа Жило, Мар је постала нервно растројена и потпуно се повукла у самачки живот.
Иако је Пикасо углавном радио шта је хтио, случај Франсоаз Жило је показао нешто сасвим супротно. Ова млада, полетна сликарка - имала је само 21 годину кад су се упознали - могла је да се потпуно смирено носи са свим Пикасовим окрутностима и изопаченостима, и била је једина од седам величанствених жена која га је напустила својом вољом, ненарушеног достојанства. Родила му је двоје дјеце, а девет година су водили релативно устаљен породични живот.
Aли да ли је домаћинска свакодневица била позитивна за Пикасову умјетност? И док је физичке карактеристике Франсоаз Жило овјековјечио у серији сјајних цртежа и литографија, то је био период његове највеће славе, када је због живота мултимилионера на Aзурној обали био одсјечен од стварности која га је окруживала, и за њега је било сувише лако "играти се Пикаса" у умјетности и животу.
Посљедња Пикасова велика љубав била је она која га је успјела и смирити. Пикасо је израдио више од 400 портрета стидљиве Жаклине Рок, са којом се вјенчао 1961. године. Најупечатљивији портрети прожети су оштрим цртама њеног лица са готово класичном смиреношћу којом се Пикасо вратио свом плавом периоду готово 70 година раније. Јасно је да је Рок била та која је коначно успјела да Пикаса приведе разборитости, и посљедње године његовог живота учини опуштеним.
Међутим, и њена прича завршила је трагично. Извршила је саоубиство 1986, 13 година послије Пикасове смрти. Као и претходних шест жена, и она је учествовала у стварању једног од највећих умјетничких опуса свих времена.
Дора Мар
Очаравајућу Дору Мар, са косом црном као гавран, Пикасо је први пут срео за столом у једном кафеу, гдје јој је забадао нож између прстију на руци док је није порезао. Затим ју је замолио да му да своје крвљу умрљане рукавице.
Опојни изазов
За младог Пикаса, који је 1902. године дошао у Париз из Барселоне - и чије је искуство са женама било сведено углавном на дружење са проституткама и честитим католичким женама које су га васпитавале - Фернанда Оливије мора да је била опојни изазов.
Пратите нас на нашој Фејсбук и Инстаграм страници и Твитер налогу.