Сјећање на ковачку ватру породицe Ђурић из Вишеграда још пламти
![](https://cdn.glassrpske.rs/slika/2017/03/750x500/20170328231822_233099.jpg)
Вишеград - Правог, професионалног ковача и поткивача вишеградска општина нема још од 1987. године, откако је свој тешки ковачки чекић заувијек оставио Лазар Ђурић из села Лознице.
Лазареви потомци до данас су сачували успомену на дједа и прадједа, оставивши и сачувавши нетакнуту некада чувену ковачницу и све што се у њој налазило.
На тавану ове чађаве грађевине, пред којом је прије три деценије од раних јутарњих часова врило као у кошници, пронађена је и табла са фирмом "Ковач и поткивач" Лазар Ђурић.
И док његов праунук, четворогодишњи Ђорђе, метлом скида прашину и паучину са табле, унук Славиша прича о свом дједу.
- Село је тада било незамисливо без доброг ковача. Под његовим чекићем искован је сав алат за сељаке, затим плугови, ралице, ланци, клинови за цијепање стабала, а посебно потковице за коње и волове - прича Славиша Ђурић.
Он, стојећи пред дједином радњом, прича да су муштерије биле из читаве регије, па чак и из Жепе, јер је вјешти и вриједни ковач љетним и зимским потковицама снабдијевао више од 70 пари волова из жупских села.
- Не само да је правио "обућу" за коње и волове, он је као поткивач и поткивао ове животиње. Сељаци су са стоком долазили и у четири сата ујутро пред ковачију да би прије дошли на ред, ложили пред њом ватру да се огрију и викали "Устај, Лазаре, стигле муштерије" - додаје Ђурић.
Послије Лазара занат је неко вријеме наставио његов син, али је одустао од овог тешког посла. Унуци, који су поносни на свог дједа, изабрали су друга занимања, тако да нико није наслиједио ковачницу и посао у њој.
У полумраку старе радионице на мајстора Лазара подсјећа велики ковачки наковањ и огроман мијех за распаљивање огња у ћумуру. Ту су и разне врсте чекића, клијешта и посуде за каљење алатки, као и велика ручна бушилица, чудо технике тога времена.
У Ђурића кући, која се налази поред радње, кажу да сви домаћини у селу знају гдје је кључ од некадашње ковачке радионице, па кад коме затреба да нешто искује, поправи или направи, може то слободно да учини.
- И то је успомена на доброг "ђеда Лазара" - веле насљедници.
Изумирање заната
Ковачком занату у цијелој Републици Српској пријети изумирање. Овај захтјеван и опасан посао потиснуле су нове технологије, које производе брже и у већим количинама. Ковачи су некада били угледни и добро су зарађивали, док данас млади бјеже од овог и других старих заната.
Старији мјештани причају да су ковачнице некада биле најживописније мјесто у селу, гдје су се састајали домаћини, поправљали алатке, поткивали стоку, уз незаобилазну "чашицу" разговора.
Пратите нас на нашој Фејсбук и Инстаграм страници и Твитер налогу.